Дніпропетровська область
Обласна фольклорно – етнографічна експедиція

«Звичаї, обряди та традиції мого краю»

2013р.
Пошукова група «Джерело» Водянської середньої загальноосвітньої школи Широківського району, Дніпропетровської області

Керівник групи:  Шатрай Марина Костянтинівна

Учасники групи: учні 11 класу :
1.	Данілащук Олександр
2.	Гура Надія
3.	Лисогор Іван
4.	Максименко Олександра

ОБРЯД  НАРОДЖЕННЯ
Так само, як і життя природи, сонця, життя людини поділене на чотири основні частини: народження, розвиток, старіння і смерть. Переломні моменти в житті людини відзначаються багатою обрядовістю.
Народження дитини, як і народження сонця, - це початок. Як і будь-який початок (момент урочистий, незвичайний), коли, як і в момент сходу або народження (на Коляду) сонця або момент світлостворення , відбувається боротьба добрих і злих сил. Злі сили хочуть знищити дитину, а добрі допомагають їй. І тому, щоб забезпечити перемогу добрих сил, людина виконувала і виконує різні магічні дії.
На добру долю ворожили, заклинали її ще до народження дитини. І  для матері, яка носила в собі зародок нового життя, було чимало різних заборон. Всі вони спрямовані на те, щоб якісь необережні дії не пошкодили в майбутньому дитині, її характеру, її долі. Ось деякі з цих заборон: у народі вважали, що про цей делікатний стан має знати якомога менше людей: щоб не наврочили, бува, дитині, менше народу знають про стан жінки, то легше їй буде народжувати дитину, то здоровішим буде дитя. Жінці, яка очікувала сина чи доньку, не радили спілкуватися з каліками та немічними, бо їх вади можуть перейти на дитину.  Не можна підстригатися вагітній, бо це нібито вкорочувало віку дитині. Не можна працювати у свято, бо це позначиться на дитині : якщо мазала хату – значить, замазала дитині очі, якщо шила – ризикувала, що дитина матиме фізичні недоліки.
- Як ходить жінка вагітною, то не треба дивитись на мерця, бо може дитина народитись із заплющеними очима.
- На погану людину не треба дивитись, бо може вродитись таке саме.
- Собаки не можна на руки брати, кота, ляльку, бо дитина нежива народиться.
- Не можна красти, бо дитині плямою буде те, що вкрадено - чи ягідка, чи огірок.
- Не можна лякатися пожежі, бо в тому місці, де торкнешся, у дитини буде червоне, як вогонь, тіло.
- Не можна відмовляти вагітній жінці ні в чому, бо все у твоїй хаті поїдять миші.
А моя мама говорила: «Я ходила тобою, то все співала - то й ти пісню любиш».
За діями майбутньої матері стежили всі родичі, які з нетерпінням чекали на поповнення в сім'ї. Вони теж дотримувалися певних правил поведінки з вагітною. Так, не можна було відмовляти їй ні в чому: коли щось просить, розбийся, але принеси. Інакше, казали, миші позаводяться. Було й інше пояснення — дитина виросте жадібною. Молодшим сестрам, котрі ще не брали шлюбу, заборонялося доїдати щось за вагітною або пити з того ж кухля, що й вона. Неслухняні могли самі завагітніти і тим наслати сором на всю родину.
Коли жінка відчувала наближення пологів, треба було кликати бабу-повитуху — головного сільського спеціаліста в «жіночих справах». 
Із запрошенням баби починалися власне пологові обряди. Запрошувати повитуху біг чоловік, зазвичай із хлібом. Треба було все робити швидко (саме бігти), адже, за звичаєм, бабу кликали в останній момент. Вона ж, у свою чергу, відмовити нізащо не мала, хоч ніч на дворі, хоч негода. Приходила бабка з хлібом, свяченою водою, різними травами (зіллям). Приходячи на місце події, баба віддавала хліб і починала читати молитви «Отче наш» і «Богородице».
Поява на світ нової людини насправді сприймалася нашими пращурами як священодійство, магічне й таємниче. Тому це супроводжувалося всякими ритуальними діями, посиленими замовляннями. Бабка знімала з покуті ікону, обмивала її водою і давала  жінці цю воду пити. Аби допомогти породіллі, повитуха наказувала відкривати все, що можна: двері, шафи, шухляди, замки. Крім того, вона радила розв'язувати всі вузли, знімати сережки. Необхідним вважалося також обкурити матір запашними травами. Дієвим засобом допомоги мав стати й підвішений до стелі рушник, в якому носили паску: жінка трималася за нього, і біль повинен був зменшитися. При вкрай важкому становищі жінки треба було знімати ікони, чоловік мав бігти до церкви й просити батюшку відслужити молебень.
Та втім, головним практичним завданням баби-повитухи було відрізати пуповину немовляті.
Коли народжувалася дитина, проводили різні магічні дії, щоб забезпечити їй таку долю, як хотіла мати.
Які це дії?
- Як родила, баба зав'язувала дитині пупа коноплями, плоскунами, а не матками. Плоскуні - це жіночій рід. А матками зав'яже, дак тая дівчина не буде родить.
- Пуповину хлопчика відсікали ножем на сокирі, поліні, пізніше - на книзі, а дівчинки - на веретені.
Це робили для того:
- Щоб дівчина у майбутньому вчилась прясти, хлопець – рубати дрова, щоб училися. Це свого роду обряд заклинання майбутньої долі.
- Купали дівчинку і хлопця в любистку, щоб їх любили.
- Коли купали дівчинку, доливали молоко і сипали цукор, щоб  вона була гарною і щоб її любили. Для хлопчика клали шматок сталі, щоб був міцним, мужнім.
На перше купання кидали в воду монетки, вугілля, пшоно, хліб, житню солому, трави. Перший раз купали на другий чи третій день. З дівчинки після купання воду виливають на поріг, щоб швидше вийшла заміж.
Відразу після пологів породіллю закривали, щоб її ніхто не бачив, клали біля неї лікарські трави, а також свічки. А повитуха переключала свою увагу на немовля. Вона перехрещувала його і казала: «Во ім'я Отца і Сина, і Святого Духа, амінь, нині і прісно, і вовіки-віків, амінь». Деякі баби знали, що потрібно вдарити дитинку, якщо вона не плаче, щоб почала дихати. Відразу ж. після народження баба відрізала немовляті три пучки волосся, і це, казали, допомагає в майбутньому вберегти цю людину від лисини.
Обряд першої купелі мав дуже велике значення, адже вважалося, що обрядові магічні дії, які відбуваються в перший день життя людини, позначаються на її подальшій долі. Отже, купель символізувала очищення. Власне, це і був процес очищення, але не тільки у прямому розумінні, а й у метафоричному. Сама вода символізує чистоту і силу, а цей обряд мав сприяти тому, щоб дитина була здоровою і сильною. Для цього часто малечу купали у свяченій воді або кидали у звичайну воду свячені трави. Окрім цього, у купіль дівчинці додавали молока й меду (у народі це уособлювало красу — «щоб гарною була»), а хлопчику — сокиру (щоб був майстром на всі руки) чи корінь дивосилу (щоб був сильним). Зазвичай дитину купала баба-повитуха, кажучи при цьому: «Господь нехай дає щастя, здоров'я, і вік довгий, і розум добрий, із отцової молитви, із материної, із бабиної». Кожен із присутніх мав кинути в купіль монетку «на щастя». 
Купання новонародженого:
-	У купіль кидали жменю сінця, бо в ньому є всі квіточки лікарські трави. Кидали любисток і настоювали на печі купіль. Купали дитину тільки перед заходом сонця. По заході сонця купати вже не можна було.
-	На полу купали. Піл був здоровий, за піччю, теплий. Ставили дерев'яні ночви на піл, витягували чавун із купівлі. Витягували з нього сінце і трави, клали ночви наспід. Тоді наливали купіль, щоб не був гарячий, пробуючи ліктем. Застеляли пелюшкою дно, щоб умотати дитину.
-	Беруть дитинку на ліву руку, животиком на долоні. І тоді в праву руку беруть водички й на спинку дитині злегенька ллють і приказують: «Христос купався, водички не боявся, щоб і народжена молитвенна Галя не боялася».
-	Так тричі на спинку хлюпають. Потім кладуть дитину у купіль, загортають пелюшкою ручки, ніжки, щоб рівненькі були. Зв'язують тугенько і купають. Хлюпають скрізь - і на голівку (голівку також хустиною зав'язують), і личко вмивають тильною стороною долоні, і мізинчик умочать та й у ротик водички дадуть.
Під час купання «міряють» ліктиком до колінця, щоб рівніша спинка була. Коли малого або малу скупали за всіма правилами, народний звичай приписував обсушити дитинку коло печі, тобто прилучити до родинного вогнища (а відтак прийняти в сім'ю). Цей обряд являв собою водночас і вшановування вогню (трепетне ставлення до нього залишилося від слов'ян-язичників), і захист новонародженого.
А тоді замотують у теплу пелюшку, в ряденце, і - на піч. Воно й спить собі. Буває, що і в купелі засне.
Для того, щоб дитинка добре спала і була спокійніша проводили обряд хрещення. Коли дитину хрестили в церкві то піп давав їй ім'я. Хрестили на другий день і брали названих батьків - кумів. Кумів вважали другими  батьками, казали: «Хрещений батько і хрещена мати». Який кум, така буде і дитина. У куми запрошували людей шанованих, перевірених дружбою односельців або далеку рідню. Зазвичай українці звали одну пару кумів, хоча траплялися випадки, коли їх було кілька.  Отже, немовля збиралися хрестити. До хата приходили куми, котрі приносили з собою хліб і крижму — тканину, в яку загортають дитину під час хрещення (потім із неї треба було щось пошити). Нести дитину на хрещення повинні були куми, адже всі, причетні до процесу народин (мати, батько й баба-повитуха), вважалися «нечистими» і не мали права йти до церкви. Тож можна сказати, що куми виконували певну посередницьку функцію між батьками дитини, які не могли бути присутні при хрещенні, та громадою, члени котрої часто вважали своїм обов'язком відвідати це таїнство. Батьки віддавали кумам дитину зі словами «Віддаємо вам нехрещене, принесіть хрещене» або «Нате вам народжене, принесіть хрещене». Хлопчика передавали на порозі, дівчинку — через гребінь.
Потім всією громадою, окрім «нечистих», йшли до церкви. Під час обряду було важливо, вважали в народі, щоб хлопчика спочатку тримала хрещена, а дівчинку — хрещений. Причому, перебуваючи в Божому храмі, наші пращури не відмовлялися від язичницьких вірувань: вони спостерігали за поведінкою немовляти і робили певні висновки. Так, наприклад, вважали гарною прикметою, якщо під час обряду дитина чхає — це віщувало дитяті довгого життя та міцного здоров'я. (Додаток )
Піп називав дитину ім'ям того святого, у чий день народився. А якщо піп був чогось сердитий на батьків, то давав дитині якесь каверзне ім'я. За кумів брали родичів або хороших знайомих, але якщо діти мерли, брали кумів з дороги, першого зустрічного.
Після обряду хрещення головні особи і запрошені гості (найчастіше їх скликала повитуха) збиралися в хаті нового християнина. Тут на них вже чекав святковий обід, який часто перетікав у вечерю. Мати встигала погодувати дитину, баба сповивала малечу, клала у колиску, казала: «Дай Боже, сон зо всіх сторон». Як правило, втомлена подіями дитина швидко засинала.
Тиждень - два дитинка повинна обігріватись коло матері і тільки після того її клали в колиску. Робили товсту раму з лози і на неї натягували мішок, а до кінців прив'язували чотири вірьовки, зв'язували, прив'язували гачок. А в сволоку над полом кільце було. До нього вішали колиску. А до довгого боку колиски ще прив'язувався мотузок, за який колихали дитину. У колиску клали ніж, ножиці або шпильку. Батько забивав у поріг два гвіздки, як мали прийти одвідувать. Під подушку клали вугілля з печі, хліб і сіль, освячені маківки. Це пече, як сонце. Дитину перев'язували червоною хусточкою або поясом. Коли мале дитя було в колисці, мати співала колискових пісень. Колискові пісні - своєрідне замовляння. Щоб не тільки приспати дитину, а й привернути до неї добру силу, добру долю - міфічні істоти: Сон, Дрімоту.
Мотив заклинання сну, як заклинання весни, дощу, птахів, дуже давній.
Ходить сонко по вулиці,
Носить спання в рукавиці.
Чужих діток пробуджає,
А Ганнусю присипає. 
Ходи, сонку, ходи до нас,
Буде тобі добре в нас.
Бо в нас хата теплесенька,
А Ганнуся малесенька. 
Люляй же нам Ганю, люляй, 
До купочки очки стуляй!

Ой ти, коте, не гуди,
Спить дитина, не збуди.
Дитяточко малеє,
Воно спати радеє,
Дитяточко малесеньке,
Воно спати радесеньке.

Додаток.